Hvala što pratite kanal.
Čudo ćelije, biohemijski dokaz stvaranja.
Teorija evolucije doživjela je svoj procvat srebinom 19. veka, zahvaljujući Charlesu Darwinu.
To razdoblja se u veliko razlikuje od savremenih životnih prilika, najpre po tome što je u to vreme nivo nauke i tehnologije bio dosta nizak.
Naučnici koji su bivjeli u 19. veku radili su u prostim laboratorijama sa veoma primitivnom opremom.
Sa opremom koja im je tada bila dostupna, nije im bilo moguće da vide čak ni bakteriju.
Pored toga, naučnici su bili pod oticajem mnogih praznoverija za ostalih iz srednjeg veka.
Jedno od tih praznoverija poticalo je iz mišljenja da organizme imaju veoma prostu strukturu.
Ako se vratimo u Aristotelovo vreme, brzo ćemo shvatiti da su ljudi tada verovali da je život mogao da nastane sam od sebe,
slučajnim raspoređivanjem nežive materije u vlažnoj sredini.
Dok je razvijao svoju teoriju, Darwin se oslanjao na verovanje da organizme u osnovi imaju prostu strukturu.
Drugi biolozi koji su prihvatili i branili Darwinovu teoriju, mislili su na isti način.
Naprimjer, najveći zastupnik darvinizma u Nemačkoj, Ernest Heckel, predpostavio je da živa ćelija,
koja se u ono vreme pod primitivnim mikroskopima mogla videti samo kao tamna mrlja, ima veoma prostu strukturu.
U jednom od svojih članaka, Heckel je okarakterisao ćeliju kao prostu, sićušnu grudvicu belančevinaste kombinacije ugljenika.
Teorija evolucije bila je zasnovana na sličnim predpostavkama.
Pioniri evolucijone teorije, kao što su Heckel, Darwin i Huxley, mislili su da organizme imaju veoma prostu građu
i da je takva prosta građa mogla da nastane sama od sebe, kao rezultat slučajnosti.
Međutim, nisu bili u pravu.
Tokom jednog i pol vejka, koliko je prošlo od Darvinovih dana, učinjeni su veliki poraci u nauci i tehnologiji.
Naučnici su proučavali strukturu čelije koju je Heckel okarakterisao kao prostu, sićušnu grudvicu belančevinaste kombinacije ugljenika.
Bili su veoma iznenađeni kada su uočili da ona nije tako prosta kao što se ranije mislilo.
Otkriveno je da ćelija predstavlja vrlo složen sistem koji nije mogao biti ni predpostavljen u Darvinovo vreme.
Poznati molekularni biolog Michael Denton koristi sljedeću analogiju da bi opisao strukturu čelije.
Da bi smo shvatili realnost života pomoću otkrića molekularne biologije, čeliju moramo uveličati hiljadama miliona puta dok ne bi dobila prečnik od 200 kilometara i ličila na ogroman svemirski brod, dovoljno veliki da prekrije veliki grad, kao što su London ili New York.
Ono što bi smo tada videli bio bi objekat nenadmašne složenosti i savršenog dizajna.
Na površini čelije možemo zapaziti milione otvora nalik ulaznim hodnicima u ogromnom svemirskom brodu, koji se otvaraju i zatvaraju da bi omogućili stalan protok materijala koji ulazi i izlazi.
Ako bi smo ušli kroz jedan od tih otvora, našli bi smo se u svetu najviše tehnologije i nezamisljive složenosti.
A sada poživimo analogiju svemirskog broda koju je izneo profesor Denton i pobliže pogledajmo složenost čelije.
Putovanje ćemo početi razmišljajući o hormonima koji sami izgledaju kao čelije.
A sada početi razmišljajući o hormonima koji sami izgledaju kao čelije.
Kada se približe čeli, hormoni najpre traže vrata koja će im se otvoriti.
Vrata čelije postavljena su u skladu sa funkcijom koju obavljaju.
Svaki molekul koji se zaustavi pred vratima podleže proveri koja treba da odredi da li je za čeliju blagotvoran ili ne.
Vrata se otvaraju samo korisni molekuli.
Ako neki štetan materijal kao što je virus pokušava da uđe kroz vrata čelije, prilike se menjaju.
Vrata čelije analiziraju materijal, otkrivaju njegovu štetnost i odbacuju ga.
Kada uđemo u čeliju, otkljećemo fascinantan nivou uređenosti, tehnologije i složenosti.
Kada uđemo uđenosti, tehnologije i složenosti.
Kada hormoni dođu pred vrata, odmah prolaza kroz kontrolu od strane naročitih proteina koji izvršavaju funkcije čelije.
Ti proteini zovu se enzimi.
Ako je potrebno, enzimi odmah počinju da koriste tek pristigle hormone.
Ako ovi hormoni u tom trenutku nisu potrebni, oni odlaze u skladište čelije koje se naziva Golđijev aparat.
Neki molekuli, kao što je insulim koji nosi molekule šećera, previše su veliki da bi prošli kroz vrata čelije.
Čelije ima specijalno uređen sistem za takve velike i korisne molekule.
Ona izbacuje naročiti nastavak izvan svoje membrane kojim prihvata insulin.
Pomoću tog nastavka, insulin koji se nalazi izvan čelije u spoljašnjoj sredini biva uučen.
Naravno, nije potrebno pomenuti, ali ne treba zaboraviti, striktnu bezbednostnu proveru.
Kada insulin uđe, specijali enzimi nosači precizno sakupljaju od njega molekule šećera.
Enzimi prenose molekule šećera koje su dobili od insulina do mitohondrije, koja predstavlja generator energije za čeliju.
Mitohondrije
Mitohondrije ima zadatak da razloži energetske molekule koje dobija i da ih preradi, tako da mogu da koriste čeliji.
Nastavlja kao rezultat veoma složenih reakcija u mitohondriji, paketi energije u vidu ATP-a prenose se na druge komponente čelije, ponovo uz pomoć jednog savršenog mehanizma.
Specijalni kanal, nazvan endoplazmatični retikulum, rukovodi procesom transporta u čeliji.
Jedro koje liči na ogromni centar za obradu informacija, jeste mozak tog zloženog sistema čelije.
U čeliji se nalaze hromozomi. Svaki od njih predstavlja ogromnu bazu podataka.
Hromozomi su sastavljeni od uvijenih DNK lanaca.
Detaljni planovi svih sistema u čeliji postoje šifrovani u ovim DNK lancima.
DNK lanaca je nalik spiralnoj zavojnici koja je sastavljena od sekvenci četiri različita molekula.
Ova četiri različita molekula očigledno su alfabet od četiri slova.
Zahvaljujući tom alfabetu, ogromni objem informacija koji bi mogao da ispuni hiljade tomova enciklopedije, nalazi se šifrovan u molekulu DNK.
Sistem šifrovanja obuhvata detaljne planove proizvodnje hiljada različitih enzima i proteina koji se koriste u čeliji.
Projekti svih organskih molekula koji će biti ugrađivani u čeliju zapisani su na DNK do najsitnijih detalja.
Proizvodnja organskog molekula kao što je protein počinje prepoznavanjem gena koji sadrži potrebnu informaciju o DNK i koji je pronađen u hromozonima.
Jedan enzim, isključivo zadužen za taj posao, otvara DNK kao rajsvršus.
Onda dolazi sljedeća grupa enzima i deli DNK lanac na dva dela.
Sljedeći enzim prelazi preko razvojenih delova i brzo čita i kopira podatke koji su ovdje šifrovani.
Tako je dobijena savršena kopija plana proizvodnjeg od DNK.
Pošto je prepizivanje završeno, enzimi zaparaju DNK i vraćaju ga u njegovog prvobitno stanje.
Kopija dobijena od DNK zove se informaciona RNA.
Informaciona RNA sadrže plan proizvodnje proteina potrebnih čeliji.
Proizvodnja proteina odvija se u drugom delu čelije.
Ova struktura, koju možemo nazvati fabrikom u čeliji, jeste ribozom.
Ribozom posjeduje savršen sistem proizvodnje.
Informaciona RNA ulazi kroz jedan kraj ribozoma i polako prolazi.
Umeđu vremenu, prenosioci koji se zovu transportni RNA molekuli donose aminokiseline,
koje predstavljaju komponente potrebne za proizvodnju proteina.
One dolaze do ribozoma u kompletnom stanju i pravilnom nizu.
Ovde se aminokiseline kombinuju na pravilan način,
zahvaljujući šifri od informacione RNA.
Kada informaciona RNA prođe,
lancu se dodaje aminokiselina koja odgovara šifrovanim podacima.
Rezultat je novi protein.
Najmanja greška u redosledu aminokiselina mogla bi da učini
da dobijeni protein bude beskoristan.
Greška
Međutim, takve greške skoro nikada se ne dešavaju.
Kada se proizvodnja završi, protein napušta ribozom i izvršava svoju druhnost.
Muzika
Svi ovi neverovatni procesi ne odvijaju se negde daleko, već upravo u našem temi.
Događaji koje smo ovdje uprašćeno prikazali mnogo su složeni i stalno se ponavljaju u svakoj od 100 trilijona ćelija u našem temi.
Čelija za koju su nekada zastupnici teorije evolucije smatrali da predstavlja prostu sičušnu grudvicu delančevinaste kombinacije uvjenika, posebuje zaista izuzetan dizajn.
Takav veličanstven sistem sigurno nije mogao da nastane slučajno kako tvrdi teorija evolucije.
Kada su svi ovi detalji biologije ćelije bili otkriveni i potumačeni, teorija evolucije doživjela je veliki udarac.
Danas mnogi od najpoznatijih svetskih naučnika priznaju da život, onako kako je prikazan u živu u ćeliji, nije mogao nastati slučajno i priznaju da se u pozadini svih vidova života nalazi jedan superiorni dizajn.
Jedan od takvih naučnika je Michael B, poznati američki profesor biohemije.
O činjenici dizajna u ćeliji koju je otkrila sabremena nauka, Michael B kaže na sljedeći način.
Ja mislim da je zaključak o dizajnu naučan, empirijski, potpuno zasnovana po smatranju sistemu univerzuma i života, ukazujući da su oni bili planirani i da su produkt inteligentne aktivnosti.
I ja samo želim da istaknem da ova ideja dolazi od progresivne nauke, a ne od nečega što ne znamo, dakle od onoga što smo saznali u proteklih 50 godina.
Zaista, nauka pokazuje da su sva bića počela da postoje kao rezultat planiranog stvaranja.
Teorija evolucije ne samo što nije objasnila složene sisteme u živoj ćeliji, već je propustila da objasni dizajn tela organizama.
Naprimjer, aerodinamičnost ptiće krila, neverovatan metod koji u lovu primenjuje pauk.
Jedan insekt da bi se zaštitio maskira se tako da liči na list.
Dizajnirano oko na krilima leptira.
Ili osjećanje saosećanja kod životinja.
Život sa svim savršeno dizajniranim detaljima očigledno je rezultat superiornog stvaranja.
Taj superiorni tvorac je svemoćni bog, gospod neba i zemlje, mora i svega što je u njima.
Hvala što je u njima.
Kada se nađete na otvorenom polju i pogledate oko sebe, možete lako uočiti sve od sebe najudaljenije i najbliže objekte,
u svim njihovim bojama, oblicima i veličini.
Taj pogled koji ostvarujete bez ikakvih napora, dobijen je kao rezultat mnogobrojnih složenih reakcija i interakcije u vašem telu.
Analizirajmo sada bliže ove složene procese.
Ljudsko oko posjeduje potpuno automatski mehanizam koji savršeno funkcioniše.
Sastavljeno je od kombinacije 48 različitih delova i svi oni imaju važne funkcije u procesu posmatranja.
Svako oštećenje ili poremećaj, čak i u jednom od tih delova, učinilo bi proces posmatranja nemogućim.
Providni sloj u prednjem telu oka zove se rožnjača.
Iza nje se nalazi dužica.
Ona daje oku njegovu boju i automatski podešava svoju veličinu, što zavisi od jačine svetla, a sve to zahvaljujući mišićima koji se nalaze na njoj.
Na primjer, ako se nalazimo na mračnom mestu, dužica se proširuje da primiš što više svetla.
Kako se količina svetla povećava, ona se skupne, smanjujući količinu svetla koje dolazi do oka.
Sistem automatskog podešavanja dužica oka deluje na sljedeći način.
U trenutku kada svetlost dopre do oka, nervni impuls putuje do mozga i prenosi poruku o dolazku vječini svetla.
Mozak odmah vraća signal i informaciju kako će se skupljati mišići oko dužice.
Sočivo je još jedan mehanizam u oku koji paralelno radi sa ovom strukturom.
Zadatak Sočiva jeste da usmeri svetlo koje dolazi do oka na sloj mrežnječe, na kraju oka.
Zahvaljujući pokretima mišića oko Sočiva, svetlostni zraci koji pod različitim uglovima i sa različitih rastojanja dolaze do oka, mogu uvek biti usmereni prema mrežnječi.
Svi mehanizmi koje smo spomenuli veoma su mali, a ipak mnogo superiorniji od mehaničkih uređaja za imitaciju oka oblikovanih čovekovom rukom uz pomoć najsavremenije tehnologije.
Čak i najnapredniji veštački sistem posmatranja na svetu izuzetno je primitivan u poređenju sa okom.
Kada razmišljamo o naporima i znanju koji su uključeni u razvoju ovih veštačkih sistema za posmatranje, možemo razumeti ukoliko je superiornijem stvaranju načinjeno ljudsko oko.
Ako ispitamo jednu ćeliju oka na mikroskopskom nivou, superiornost tog stvaranja biće još više otkrivena.
Predpostavimo da gledamo kristalnu činiju punu voće.
Svetlosni zraci dolaze od te činije do našeg oka prolazeći kroz rožnjaču i dužicu i usmeravaju prema mrežnjači uz pomoć sočiva.
Šta se dešava u mrežnjači da njene ćelije mogu da opaze svetlost?
Kada čestice svetla zvane fotoni padnu na čelije mrežnjače, one proizvode kaskadni efekt kao niz domina precizno poređenih jedna iza druge.
Prva od tih domina u čelijama mrežnjače jesu molekuli zvani 11 cis retinal.
Kada foton svetla deluje na njega, molekul menja oblik.
To utiče na promjenu oblika sljedećeg proteina, rhodopsina, s kojim je blisko povezan.
Sada rhodopsin dobija takav oblik koji mu omogućava da se prikači na sljedeći protein, transducin, koji je već prisutan u čeliji, ali s kojim se ne može spojiti pre no što dobije odgovarajući oblik.
Posle tog spajanja, sljedeći molekul sa oznakom GDP također se spaja s tom grupom.
Sada su dva proteina, rhodopsin i transducin i hemijski molekul zna GDP spojeni.
Međutim, proces je ovdje tek počeo.
Jedinjenje zvano GDP sada je dobilo odgovarajući oblik i može da se spoji sa sljedećim proteinom, zvanim fosfodiesteraza, koji uvek postoji u čeliji.
Posle tog spajanja, proizvedeni oblik molekula pokrenut će mehanizam koji će odpočeti serije hemijskih reakcija u čeliji.
Ovaj mehanizam menja koncentraciju jona u čeliji i proizvodi električnu energiju.
Ova energija stimuliše nerve koji se nalaze u pozadini čelija mrežnjača.
Zbog toga slika koja dolazi do oka kao svetlosni foton nastavlja svoje putovanje u obliku električnog signala.
Taj signal sadrži vizualnu informaciju o spoljašnjem objektu.
Da bi posmatranje bilo moguće, električni signali proizvedeni u čeliji mrežnjače prenose se do centra za div u mozgu.
Međutim, nervne čelije nisu neposredno povezane jedna s drugom.
Postoji mali prostor između njihovih tačaka spajanja.
Kako onda električni signali nastavljaju svoj put?
U toj tački odvija se sljedeća grupa složenih operacija.
Električna energija se transformiše u hemijsku energiju bez ikakvog ubitka, umanjenja informacije koja se prenosi.
I na taj način informacije se prenosi s jednog nerva na drugi.
Hemijski prenosioci koji se nalaze u tačkama spajanja nernih čelija uspešno prenose od jednog nerva do drugog informaciju sadržanu u stimulansu koji dolazi od ovog.
Kada se prenese na drugi nerv, stimulans se ponovo pretvara u električni signal i nastavlja svoj put, dok ne dođe do sljedeće tačke spajanja.
Kada signal na ovakav način stigne do centra za vid u mozgu, on se upoređuje sa informacijom u centru za memoriju i slika se tumači.
Konačno, vidimo činiju punu voća koju smo posmatrali pred toga na osnovu ovog savršenog sistema sačinjenog od više hiljada malih detalja.
Sve ove neverovatne operacije odvijaju se u deliću sekunde.
Osim toga, pošto se proces posmatranja stalno odbija, sistem stalno ponavlja ove procese.
Naprimjer, molekuli koji učestvuju u delu lanca reakcije u oku svaki put se vraćaju u svoje prvobitno stanje i reakcije počinje iz početka.
Naravno, u isto vreme odvijaju se mnoge druge podjednako složene operacije na drugim mestima u telu.
Mi istovremeno možemo slušati zvuk kao pratnju slike koju posmatramo.
I zavisno od okolnosti, možemo osjećati miris i ukus i osetiti dodir.
Umeđu vremenu, milioni drugih operacija i reakcija nastavljaju da se neprekidno odvijaju u našem telu i život se nastavlja.
Primitivna nauka iz vremena Darvinovih dana ništa nije znala o ovome.
Međutim, uprkos tome, čak je i Darwin bio svestan izuzetnog dizajna u oku, priznajući svoje očajanje u pismu koje je napisao Asiju Greju, 3. aprila 1860. u kome je istreno kazao,
Samo razmišljenje o oku čini me bolesnim.
Biološka svojstva oka, otkrivena od strane savremene nauke, zadala su veliki udarac darvinizmu, kakav njegov osnivač nikada nije mogao ni da zamisla.
Kompletan proces u oku koji smo prikazali u najkraćim crtama mnogo je složeniji u svojim detaljima,
međutim, čak i ovaj kratki prikaz dovoljan je da predstavi fascinantan sistem koji je stvoren u našem celu.
Reakcije koje se odigravaju u oku tako su složene i tako delikatno podešene da je potpuno besmisleno tvrditi da su one, kako to neki misle, proizvod slučajnih događaja.
Michael P. dao je sljedeći komentar o kemiji oka i teoriji evolucije u svojoj knjizi Darwinova crna kutija.
Sada kada je crna kutija vida otvorena pokazalo se nedovoljnim evolucionističko objašnjenje koje razmatra samo anatomsku strukturu oka kao celine, kao što je Darwin činio u 19. veku.
Svaki od anatomskih delova i struktura za koje je Darwin mislio da su tako prosti, očigledno uključuje zapanjujuće složene biochemijske procese koji se ne mogu rečima izgazati.
Kao što smo videli, teorija evolucije nije objasnila ni jedan jedini sistem u jednoj živoj ćeli, a kamo li pojev u životu oceli?
Pošto je počunosti negirala hipotezu da je život prost, nauka je ponudila čovečanstvu veoma važnu činjenost.
Život nije proizvod neplaniranih događaja. On je rezultat savršenog stvaranja, savršenog stvaranja izraženog u akciji superiornog tvorca koji je pokrenuo postojanje života.
To je onaj koji je stvorio ljude i ostala bića. Čovjek je zato odgovoran svom tvorcu.
Preko Biblije Bog podsjeća čovjeka na tu istinu.
Hvalim te što sam divno sazdan. Divna su dela tvoja. I duša moja to dobro zna.
Hvalim te što sam divno sazdan.